Владимир Келер
Вълшебната нишка
приказка за мама

Превод от руски: Севдалин Генов, 1992

chitanka.info

Млада щастлива жена си родила син. Добрата фея на майчинството с усмивка я доближила, изтеглила две невидими нишки — от сърцето на майката и от сърцето на нейното дете — и ги вързала. Майката нищо не видяла, но почувствувала какво е направила феята… Затова, когато поискали да отнесат детето (след като за пръв път в живота си се насукало и заспало), тя изплашено го притиснала до себе си:

— Не, не, никъде няма да го дам.

Но хората само се засмели и успокоили жената:

— Ние няма да го отнесем далече. То ще бъде ей там и ти скоро отново ще го видиш.

С нежелание дала майката детето, а когато го отнасяли, невидимата нишка, свързваща сърцата им, се обтегнала и болка пронизала сърцето на жената.

Наистина след няколко часа донесли детето и го подали на майката… Тя го притиснала до себе си и гърдите й се изпълнили с радост и спокойствие.

После пак отнесли момченцето и пак го донесли и това се повтаряло много пъти. В края на краищата нишката станала мъничко по-дълга и жената привикнала към тези малки раздели и не страдала вече така.

Минали години. Синът растял и крепнел. Понякога в живота му ставали резки промени. Ето — той за пръв път тръгнал на училище. Ето — малко поотраснал и започнал да обикаля поляни и горички. Ето — израснал строен юноша и работата и развлеченията още повече го теглели извън дома.

И при всяка промяна, която отдалечавала сина от майката, невидимата нишка се разтягала все по-силно и причинявала болка в майчиното сърце.

Тази нишка била вълшебна. По-тъничка от косъм и по-здрава от желязно въже. Невидима за очите, тя побирала в себе си буйния поток на любовта, струящ от сърцето на майката в сърцето на сина. Синът черпел от тази любов и не я забелязвал. Майката се отдавала цяла на своята любов и живеела, и била богата с това чувство.

Веднъж синът заминал за града и не се върнал в деня, когато го очаквали. Нищо не се било случило — работата го забавила и той се върнал един ден по-късно, бодър и весел. Но майката се стопила от мъчително очакване и цяла нощ не затворила очи.

— Не — казала си жената, когато се успокоила, — така не може да продължава. Моята любов е мое мъчение. Трябва да стана малко по-нечувствителна, така ще бъде по-добре за всички!

— Ти искаш да разкъсаш това, което е обтегнато между вашите две сърца? — беззвучно, но разбираемо запитала феята на майчинството. — Както искаш, аз ще ти помогна.

— Не, не! — изплашено извикала жената. — Аз не се изразих правилно! Исках да кажа, че моята любов е мъчително блаженство и аз се страхувам то да не отслабне.

Минало време. Синът срещнал девойка, която по тайните закони на живота неочаквано му станала по-скъпа от майка му. Майката знаела, че това ще се случи. И все пак, когато синът я напуснал, тя, тайно от всички, си поплакала. Отново се обтегнала невидимата нишка и отново болка пронизала сърцето й.

Един ден майката излязла на улицата и видяла, че е станало нещо тревожно. Всички бързали нанякъде и говорели страшни неща.

— Какво се е случило? — развълнувано попитала майката тичащата край нея жена.

— Нима не знаеш? — учудила се тя. — Война! Вероломно са ни нападнали чуждоземни. Мъжете заминават да защищават нашата земя.

Майката си мислела, че нишката, която я свързвала със сина й, вече я няма. Но се оказало, че не е така. Когато той заминал на война, в гърдите на жената отново се заселила мъката и тревогата.

А после й съобщили, че синът й е загинал. Нишката се опънала още веднъж и се скъсала. Майката си нямала вече никого и студът и самотата изпълнил сърцето й.

Изминала година и изсушена от печал, жената умряла.

Но вестта за смъртта на сина се оказала лъжлива. Той бил тежко ранен и дълго страдал във вражески плен. После успял да избяга и се върнал у дома.

Смъртта на майка му го потресла. За пръв път в живота си той разбрал колко скъпа му е била тя. Сякаш нещо било изтръгнато от сърцето му, макар да не разбирал какво е то. На гроба на майка си той тъжно заплакал.

Добрата фея на майчинството била там и го милвала по главата, но той не я забелязал. Малко по малко разбрал какво е изтръгнато от гърдите му — любовта на майка му, тази любов, за която ние никога не мислим, но която невидимо ни пази, дори когато станем възрастни.

Колко тежко е, когато разбереш това твърде късно!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.